Ennen uskottiin, että Jumala loi maailman ja sen elolliset olennot.
Jokaisella oli paikkansa maailman- kaikkeudessa, jota Luoja hallitsi -
palkiten hyvän ja tuomiten pahan.
Darwinin teoria luonnonvalinnasta -
särki tutun käsityksen elämästä -
ja nosti eteemme ilmeisen, mutta kiusallisen totuuden: -
Ihminen ei ole luomakunnan herra, -
vaan on itsekin eläin, viides ihmisapina.
Jopa Darwin epäröi sanoa sitä ääneen.
Voimmeko sen tietäen enää luottaa lähimmäisiimme?
Ovatko moraali ja käytöstavat vain pintakiiltoa?
Miksi ihmisyhteisö ei toimi elämän- kamppailun ja evoluution ehdoilla?
Ovatko kansanmurhat ja etniset puhdistukset selviytymiskeinoja?
Käsittelen tässä ohjelmassa teemaa, jota Darwinkin sivusi teoksessaan, -
nimittäin ihmisen evoluutiota.
Kysyn, mitä merkitsee se, että olemme evoluution tulosta.
Kysymys on mitä ajankohtaisin -
sillä uskovaiset ja eräät muut arvostelevat darvinismia -
koska se muka sallii itsekkyyden ja barbaarisuuden.
Koko urani ajan olen yrittänyt sovittaa yhteen liberaalit arvoni -
Darwinin armottoman "luonnon sodan" kanssa.
Johdatan teidät nyt darvinismin pimeään ytimeen -
ja etsin sieltä vastauksia ja toivoa.
Luonnonvalinta on evoluutiota eteenpäin vievä voima -
mutta yhteiskuntaa ei silti pidä pyörittää darvinismin ehdoilla.
Tutkijana luonnonvalinta kiehtoo minua -
mutta ihmisenä tajuan, ettei se sovi yhteiskuntajärjestyksen pohjaksi.
Luonnonvalinnan periaate on yksinkertainen.
Tuhansien sukupolvien aikana -
kelvolliset yksilöt ovat selviytyneet ja lisääntyneet.
Tämä prosessi tuottaa yhä pidemmälle erikoistuneita muotoja.
Yksi ryhmä ovat ihmisapinat -
eli gibbonit, oranki, gorillat, simpanssit ja ihminen.
Lontoon eläintarhan ensimmäiset ihmisapinat -
järkyttivät sivistynyttä yleisöä 1830-luvulla.
Kuningatar Victoria piti niitä "kiusallisen ihmismäisinä".
Nuorta Charles Darwinia apinat kiehtoivat.
Hän tajusi katsovansa totuutta silmiin kaltereiden takaa.
Ihmisapinoiden kädet ja inhimilli- syyden pilkahdus niiden silmissä -
olivat Darwinille vain lisätodisteita evoluutiosta -
ja kaikkien elollisten sukulaisuudesta.
Hän tajusi, että Afrikan ihmisapinat olivat ihmisen lähimpiä sukulaisia.
Minä synnyin Itä-Afrikassa, siellä, missä ihmislaji sai alkunsa.
Afrikassa eli 5 - 6 miljoonaa vuotta sitten apina, jolla oli kaksi lasta.
Toisesta lapsesta sai alkunsa ihminen ja toisesta simpanssit.
Jos seisoisin tässä ja pitäisin äitiäni kädestä, hän omaa äitiään kädestä -
ja tämä taas omaa äitiään kädestä -
edeten ihmisen ja simpanssin esiäitiin asti -
niin kuinka kauas jono ulottuisi?
Hieman alle 500 km:n päähän.
Sillä matkalla tapahtunut huima kehitys näkyy fossiililöydöissä.
Paleontologi Richard Leakey perheineen -
on löytänyt Keniasta suuren hautavajoaman alueelta -
todisteet muinaisista esi-isistämme.
Tämän kaltaisia kalloja ilmaantui 1,9 miljoonaa vuotta sitten.
Laji on Homo habilis -
jolla oli suhteellisen isot aivot, mutta yhä litteäotsainen naama.
Sitä seurasi Homo erectus noin 1,8 miljoonaa vuotta sitten.
Se oli nykyihmisen edeltäjä ja eli lähes miljoona vuotta -
kunnes sen syrjäytti laji, jolla oli vielä suuremmat aivot.
Aivokoppa on todella paljon suurempi -
ja itse aivot hyvin samankaltaiset kuin nykyihmisellä.
Tämän ilmaantuessa kaikki muut katosivat kokonaan.
Kaikki ihmisen kehitysvaiheet ovat nähtävissä Afrikassa.
Moni on sanonut minulle, ettei ikinä myönnä olevansa apina.
Olisiko se sisäsyntyistä vastenmielisyyttä?
Ehkäpä, mutta tosiasiahan on, että ihminen on viides iso apina.
Me vain toimimme eri tavalla.
Minusta on hauska katsella ihmisiä apinahäkkien äärellä eläintarhassa.
Heidän ilmeistään voi päätellä heidän katsellessaan simpansseja -
etteivät he pidä apinaa heidän itsensä näköisenä.
Sivulleen vilkuillen he kuitenkin ajattelevat -
että yhdennäköisyyttä on kaltereiden molemmin puolin.
Ihminen on lähempää sukua simpanssille -
kuin hevonen aasille.
Hevonen risteytyy aasin kanssa ja tuottaa jälkeläisiä.
Vau! Oletteko te siis...? Olenhan minä.
Ajatus on hämmentävä, -
mutta olemme niin läheistä sukua simpansseille -
että voisimme hyvinkin risteytyä niiden kanssa.
Ihminen on kaksijalkainen, suuriaivoinen apina -
joka on pärjännyt kekseliäisyydellään.
Biologina olen pohtinut -
miten se kaikki ilmenee nykyisissä ihmisyhteisöissä.
Valtaosa maailman ihmisistä pitää Darwinin väitteitä kamalina -
ja kieltäytyy uskomasta niitä.
Minä olen apina. Oletteko te? - En. Olen ihminen.
Olen lähtenyt tutkimaan darvinismin pimeää puolta.
Mitä merkitsee se, että ihminen on julman luonnonvalinnan tulos?
Miksi viides ihmisapina rakastaisi lähimmäistään?
Ajatus ihmisen eläimellisestä alkuperästä järkyttää.
Mestariteoksessaan Lajien synty -
Darwin viittaa vain harvoissa kohdissa ihmisen alkuperään.
Ihmisen määritelmäksi riitti se, -
että Jumala loi hänet omaksi kuvakseen ja luomakunnan herraksi.
Ihmisen evoluutiosta puhuminen oli siis arveluttavaa.
Darwin totesikin vasta teoksensa lopulla -
että ihmisen syntyyn ja historiaan saadaan vielä valaistusta.
Kun kirja julkaistiin 1859, suurin kohu nousi juuri ihmisen asemasta.
Olimmeko vain valepukuisia elukoita?
Evoluutio nimettiin "apinateoriaksi".
Kiista ei ole siitä laantunut.
Keniassa, ihmissuvun kehdossa -
uskonnolliset ryhmät yrittävät estää hominidifossiilien näytteillepanon.
Ihmisen esi-isien fossiilit ovat tavattoman kiehtovia.
Minusta ne ovat kruununjalokiviä kalliimpia.
Tämä on "Turkanan poika" -
1,5 miljoonaa vuotta vanha Homo eretus.
Täydellisin koskaan löydetty luuranko.
Se on koko maailman arvokkaimpia muinaisjäänteitä -
ja olisi todella sääli, jos sen näytteillepano estyisi.
10 miljoonan ihmisen evankelinen liike Keniassa pitäisi "luut piilossa".
Minä sattumalta synnyin lähellä sitä kirkkoa -
jossa protestiliike kokoontuu piispa Bonifes Adoyon johdolla.
Hyvää päivää. On hienoa, että otatte minut vastaan.
Ilo on puolellani, professori.
Synnyin kadun toisella puolella. - Eikö se ollut tuolla?
Selvitetään se myöhemmin.
Tämä miehen kanssa ei ollut helppo olla samaa mieltä.
Olen apina. Oletteko te? - En todellakaan.
Olen aivan muuta. Jumala on luonut minut kuvakseen.
Olen Jumalan luovan mielikuvituksen tulos.
Siinä eroan apinasta.
Minä taas olen afrikkalainen apina ja olen siitä hyvin ylpeä.
Eikö todisteita siitä pitäisi näyttää kaikille -
jotta jokainen voisi itse päättää?
Jokaisen tulee itse päättää. - Tehän vastustatte sitä.
En vastusta näyttelyä, -
vaan evoluutioteorian liittämistä siihen.
Siis näyttää saa, mutta ilman evoluutioteoriaa?
Nehän ovat ihmisen kalloja.
Eivät täysin. Ne ovat pienempiä ja aivokoppa on niissä pienempi.
Kolme miljoonaa vuotta vanhoilla yksilöillä oli aivot kuin simpanssilla.
He edustivat kehityksen ensimmäistä vaihetta.
Seuraavaa edustivat suuret aivot kuten Turkanan pojalla.
Nykyihmisen aivot ovat vielä isommat.
Jos me olemme sillä tavalla tähän tilaan kehittyneet -
niin miksi simpansseista ei ole kehittynyt ihmisiä?
Eikö simpanssien olisi pitänyt jo kuolla sukupuuttoon?
Evoluutio ei toimi niin. Emme polveudu simpansseista.
Olemme serkuksia, joilla on yhteinen esi-isä.
Molempien alkuperän voi johtaa tuohon esi-isään -
joka ei ollut simpanssi eikä ihminen, vaan jotain muuta.
Yksi sen kehityshaara johti simpanssiin -
ja toinen taas ihmiseen.
Sekä simpanssin että ihmisen evoluutio on jatkunut koko ajan -
ja jatkuu edelleen, mutta emme voi ennustaa mihin se johtaa.
Nyt nousee esiin tärkeä evoluution piirre.
Mikä on evoluution lopullinen päämäärä?
Sekö, että meillä on suuri pää?
Päämäärää ei ole. Kehitys vain tapahtuu.
Se ei vastaa kysymykseeni.
Milloin on saavutettu evoluution ääriraja?
Evoluutiolla ei ole päämäärää eikä rajoja. Se on vain muutosta.
On tärkeätä tajuta, että evoluutio tapahtuu luonnonvalinnan kautta -
vailla mitään suunnitelmaa tai päämäärää.
Se on julma prosessi, joka suosii niitä -
jotka parhaiten siirtävät geenejään eteenpäin.
Sillä ei ole moraalia eikä tarkoitusta.
Ihminen on vain yksi sen tuotteista.
Darwin pudotti ihmisen jalustaltaan eläimeksi muiden joukkoon.
Ihminen on vain luonnon julman kamppailun tulosta.
Miten se näkyy yhteiskunnassamme?
Saadaksemme sen selville -
meidän täytyy hahmottaa luonto koko uljaassa julmuudessaan.
Päällepäin luonto näyttää sopusointuiselta -
mutta sisällä on käynnissä jatkuva kamppailu.
Kaikki ajavat vain omaa etuaan -
ja pyrkivät parhaansa mukaan hyötymään muista.
Viidakossa kaikki kasvit pyrkivät kohti valoa.
Puut maksavat siitä kovan hinnan kasvamalla kyllin korkeiksi.
Kuristajaviikuna toimii oudolla ja julmalla tavalla.
Se saa alkunsa korkealla puussa ehkä apinan kylvämästä siemenestä.
Sitten se kasvattaa pitkiä ilmajuuria maahan asti.
Saadessaan maasta ravintoa juuret peittävät isäntäpuun kokonaan -
ja kuristavat sen kuoliaaksi.
Lopulta viikuna seisoo omin voimin -
ryöstettyään paikkansa auringossa.
Katkera olemassaolon taistelu on ollut evoluutiota edistävä voima.
Siitä alkaa myös oma taisteluni darvinismin seurauksista.
On väitetty, että Darwinin päämäärätön ja sieluton teoria -
on päästänyt valloilleen ihmisluonnon pahimmat voimat.
Jos armotta kilpaileva luonto on meidät synnyttänyt -
niin eikö puhdas itsekkyys kävisi ihmiskunnan malliksi?
On olemassa yksi ihmisen toiminnan alue -
johon tämä malli näyttää luontevasti sopivan.
Se on liike-elämä.
Liike-elämässä on aina osattu tulkita Darwinin "sanomaa".
"Vahvat selviytyvät, heikot sortuvat" -
on antanut oikeutuksen kapitalismille ja kieltänyt avun köyhiltä.
Moni 1900-luvun alun "rosvoparoneista" -
kuten öljypohatta John D. Rockefeller -
vannoi häpeilemättä Darwinin nimeen.
He uskoivat, että yhteiskunnan ja liike-elämän -
tuli menestyäkseen ottaa mallia luonnon alituisesta taistelusta.
Rockefeller loi perustan nykyajan öljyteollisuudelle ja liike-elämälle.
Sosiaalidarwinismi on edelleen keskuudessamme.
1990-luvulla amerikkalainen energiayhtiö Enron
teki keljun darvinistisen kokeen,
erottamalla 15 % huonoimmista työntekijöistään vuodessa.
Se ei päättynyt hyvin.
Enron ei valinnut välttämättä parhaita,
vaan kaikkein häikäilemättömimmät henkilöt,
jotka jättivät huomiotta petokset,
jotka lopulta johtivat yhtiön skandaalimaiseen loppuun.
Ken Lay, Enronin puheenjohtaja ja toimitusjohtaja.
Olen tullut yrittäjien kokoukseen Lontooseen -
seuraamaan läheltä nykyajan bisneseläimen toimintaa.
Paras ystäväni on upporikas Cityn meklari -
jolta saan kaiken tarvitsemani rahan.
Miksi sitten yleensä olette täällä?
Minun lienee parasta paljastaa korttini...
Jo kauan sitten on huomattu yhtäläisyyksiä -
taloudellisten ja biologisten järjestelmien välillä -
etenkin niiden sisäisessä kilpailussa.
Liike-elämässä kilpailijoina ovat ideat -
esim. idea uudesta pankista tai sen tavasta toimia.
Pääkadun pankeilla on kullakin erilainen toimintaidea.
Evoluutiokamppailu toteutuu siinä, -
että asiakas valitsee sen pankin -
jonka toimintaidea sopii hänelle parhaiten.
Tässäkö siis katsellaan, -
kuinka yritysapinat kamppailevat ylivallasta hampaat irvessä?
Lieneekö enemmänkin teeskentelyä?
Eikö tässä ole ylitulkinnan riskiä?
Kyllä on. Lehdistö esittää yritysjohtajat usein sankareina.
Kyllähän he uhrautuvat ja tekevät lujasti töitä -
mutta tarinat tulevaisuutta ennustavista suurista näkijöistä -
jotka vievät yritystä eteenpäin, ovat pelkkää myyttiä.
Sekä taloudelliset että biologiset systeemit ovat niin monimutkaisia -
että pitkän aikavälin ennusteet ovat hyvin vaikeita, jopa mahdottomia.
Yritykset eivät usein yritäkään arvailla markkinoiden kehitystä -
vaan testaavat yhtiön sisäisen muuntelun kautta -
mitkä tuotteet tai palvelut miellyttävät asiakasta eniten.
Entä liike-elämän legendaariset mogulit?
Oliko heillä vain onnea?
Onko vain jälkiviisautta sanoa nyt, että he olivat oikeassa?
Ei käy kieltäminen, että he olivat lahjakkaita ihmisiä.
Kuvitellaanpa joukko ihmisiä heittämässä kolikkoa.
Lopulta joku saa kruunun 10 kertaa peräkkäin.
Ja selitys kuuluu, että onpahan vain kolikon heitto hanskassa.
Sama näkyy liike-elämässä.
Darvinismi on siis liike-elämässä lähinnä vertauskuvallista.
Se ei selitä tyhjentävästi taloudellista edistystä -
kuten darvinilainen yhteiskuntaoppi väitti.
Voiko darvinismia soveltaa muilla ihmiselämän alueilla?
Entäpä, jos otamme oman evoluutiomme omiin käsiimme -
ja joudutamme sen etenemistä?
Vammaisten elämä on onnellisempaa ja hyödyllisempää laitoksissa -
mutta parempi olisi, jos he eivät olisi syntyneetkään.
1900-luvun alun rotuhygienialiike -
yritti estää heikkojen yksilöiden syntymisen -
"kelvottomien" pakkosteriloinneilla.
Eugeniikka pyrkii perinnöllisyyden lakeja soveltamalla -
estämään rodun rappeutumisen ja jopa parantamaan sitä.
Siinä luisuttiin jo pahasti kohti katastrofia.
Pahimmillaan eugeniikasta johdettiin synkkä rotuoppi -
jolla oikeutettiin natsien tekemä kansanmurha
sekä hirmuteot Bosniassa ja Ruandassa.
Raakuus, joka oli rotuopin huipentuma 1900-luvulla, oli kammottavaa.
Mutta, on tärkeää huomata, että rotuoppi ei ole sama asia kuin darvinismi.
Rotuoppi ei ole luonnonvalinnan muoto.
Hitler ei vastoin yleistä luuloa ollut darvinisti.
Maanviljelijät, puutarhurit ja kyyhkynkasvattajat tiesivät -
miten jalostuksella saatiin tuloksia.
Heiltä Hitler lainasi rodunjalostusoppinsa.
Darwin taas oivalsi, että luonto voi ottaa jalostajan osan.
Darwinin ajatuksia on vääristelty.
Inhoan sitä, miten Darwin vedetään -
häikäilemättömän kilpailun, rasismin ja oikeistopolitiikan tueksi.
Koko urani ajan olen pohtinut sitä ilmeistä paradoksia -
että yhteistyö, suopea käytös ja moraali -
ovat voineet kehittyä luonnon järjettömästä raakuudesta.
Darwin väitti teoksessaan "Lajien synty" -
että elämän evoluutio on julman kamppailun tulosta.
Luonnonvalinta on vähintäänkin ankeaa ja itse luonto säälimätön.
Luonnossakin ilmenee kuitenkin ystävällisiä tekoja: -
varoituksia vaarasta, lämpöä ja läheisyyttä, keskinäistä sukimista.
Eläimetkin siis toimivat pyyteettömästi -
antaen toisilleen jotain omalla kustannuksellaan.
Biologina kysyn, miksi niin on.
Selityksen täytyy johtua jotenkin aivoista.
Pyyteettömyyden on täytynyt syntyä aivojen kehityksen myötä.
Nyt tapaan henkilön, joka tuntee evoluution psykologisen puolen.
Evoluutiosta puhuttaessa keskitytään usein anatomiaan.
Yhtä hyvin kai voisi sanoa -
että psykologinen rakenteemme on orgaanisen evoluution tulosta.
Ihmismieli on todellakin aivojen toiminnan tulosta.
Aivot ovat elin, jolla on oma evoluutiohistoriansa.
Osat ovat samat ihmisen, simpanssin ja muiden nisäkkäiden aivoissa.
Aivot eivät myöskään ole mikään satunnainen neuroniverkosto.
Monet aivotoiminnoista kuten havaintokyky, tunteet ja kieli -
ovat selviytymiskeinoja, jotka ovat syntyneet tarpeesta säilyä hengissä -
kasvattaa jälkeläisiä, löytää puoliso ja hoitaa keskinäisiä suhteita.
On helppo ymmärtää, -
että sukupuolinen halu on tärkeä selviytymisen kannalta.
Muistuttaako syyllisyyttä tai luotta- musta synnyttävä mekanismi halua?
Eli tunteeko ihminen tarvetta luottaa toiseen?
Ihmisten on helppo hyväksyä darvinilainen selitys tunteille, -
joita fyysinen maailma herättää.
Korkean paikan, käärmeiden, hämähäkkien tai pimeän pelko -
ulosteiden ja mädän lihan inho, koska ne voivat sisältää loisia.
Moni kuitenkin jopa vastustaa ajatusta, -
että moraaliset tunteet olisivat evoluutioperäisiä.
Näitä ovat esim. luottamus, myötätunto ja kiitollisuus.
Pelko on selvästi evoluutioperäinen tunne -
mutta moraaliakin voidaan analysoida samalta kannalta.
Steven Pinker on oikeassa.
Moraali on evoluution tulosta.
Ymmärrän hyvin, että se ajatus torjutaan.
Miksi geenit, jotka ohjaavat aivoja antamaan jotain korvauksetta -
periytyisivät luonnon katkerassa kamppailussa?
Katsotaanpa esimerkkiä,
jossa yksilön selviytyminen ei olekaan tärkein asia.
Riikinkukon pyrstö on upea,
mutta sen täytyy olla haitaksi selviytymiselle.
Saalistajat huomaavat sen helposti,
ja sen paino hidastaa pakenemista.
Joten, miksi riikinkukon pyrstö
ei ole karsiutunut luonnonvalinnan mukana?
Charles Darwin oli ymmällään.
"Riikinkukon sulkien näkeminen", hän kirjoitti,
"saa minut sairaaksi".
Mutta Darwin itse keksi vastauksen -
- seksi.
Riikinkukon pyrstö on taakka itselleen, mutta lahja geeneille.
Miksi? Koska pyrstö viehättää seksikumppaneita.
Säteilevät sulat viehättävät
riikinkukkonaaraan aivoja,
ja ne toimivat komeana, joskin kalliina mainoksena.
Riikinkukon evoluutiota ei ole ohjannut
ainoastaan yksilöiden selviytyminen,
vaan myös naaraan aivot.
Riikinkukkonaaraat, itse asiassa, jalostavat poikasia,
kuten kyyhkyjen kasvattajat kyyhkyjä.
Darwin määritteli käsitteen sukupuolinen valinta.
Evoluutiossa ei ollut pelkästään kyse siitä, mikä yksilö säilyi -
vaan myös siitä, miten hyvin se sai lisääntymiskumppaneita.
Pystyäkseen siirtämään geeninsä seuraavalle sukupolvelle -
yksilön täytyy säilyä hengissä ja miellyttää vastakkaista sukupuolta.
Riikinkukko on kuin kävelevä mainostaulu.
Riikinkukon pyrstö silmätäplineen on kuin elävä neonvalo.
Tutkin täällä Amerikassa tapaa -
jolla naiset toteuttavat valikoivaa lisääntymistä.
Tapaan joukon naimattomia naisia -
jotka valitsevat siittäjän sellaisten ominaisuuksien perusteella -
joita haluavat lapsilleen periytyvän.
Mahtaako pyyteettömyys oli yksi halutuista ominaisuuksista?
Nämä naiset valitsevat lastensa isän spermapankista.
Se on huipputeknistä valintaa.
Valitsetteko sellaisen miehen, johon itsekin ihastuisitte?
Kyllä. Tämähän on vähän kuin deittailua netissä.
Maksetaan kolmen kuukauden jäsenyys ja katsellaan kuvia.
Sieltä etsitään tervettä, viehättävää ja älykästä kumppania.
Sellaisia ominaisuuksia minäkin haluan lapselleni.
Siis yleisesti hyväksyttäviä ominaisuuksia.
Prosessi tuntemattoman kumppanin löytämiseksi alkaa täältä.
Luovutus tapahtuu näissä huoneissa.
Sopivia kuviakin on seinällä.
Hieman kiihoketta homman jouduttamiseksi.
Miten naiset tekevät valintansa?
Pyytääkö kukaan vain jotain summamutikassa?
Äärimmäisen harvoin.
Pyytääkö nainen kenkäkaupassa vain jotain, mitä sattuu olemaan?
Ei ikinä. Valintaan käytetään paljon aikaa.
Yhteiskunnassa ainakin näyttäisi olevan vallalla käsitys -
että eugenistinen valikointi olisi jonkinlainen tabu.
Voisi luulla, että se näkyisi myös naisten asenteissa.
Tämä on Amerikka, äärimmäinen kulutusyhteiskunta -
jossa on totuttu ostamaan tuotteita netistä ja vaatimaan tietoa niistä.
Luovuttajien täytyy antaa tarkka ja monipuolinen kuva elämästään.
Kengännumero, allergiat, ruskettuuko helposti...
Tämä näyttää kiinnostavalta.
185 cm, pähkinänruskeat silmät, ruskea kihara tukka.
Suosikkikoirarotu... pitää James Bondista.
Pitää Aston Martinista ja jazz-musiikista.
Haluaisin palata altruismin teemaan.
Odottavatko naiset spermanluovuttajalta -
miellyttävyyttä ja ystävällisyyttä?
Tämä kiinnostaa, -
koska hänen suvussaan jollakulla on ollut vaikeuksia tulla raskaaksi -
ja siksi hänelle on tärkeää auttaa muita, -
jotka tarvitsevat apua sillä alueella.
Yllättävää on se, että naiset eivät etsi suoranaista alfa-urosta.
Tähän liittyy paljon muutakin kuin vain ulkonäkö ja älykkyys.
Yksi suosituimmista luovuttajista on mitä miellyttävin mies.
Miten sen paremmin sanoisi? Todella miellyttävä mies.
Ei fiksuin eikä komein.
Mistä naiset sen tietävät?
Hän on laatinut itsestään erittäin kattavan profiilin.
Olen itse tavannut hänet ja hän on todella miellyttävä.
Mistä tässä oikein on loppujen lopuksi kysymys?
Se on kiinnostanut minua jo kauan.
Halusin tietää, miten eläimistä kehittyy miellyttäviä -
kun aloin opettaa biologiaa Oxfordissa 60-luvulla.
Oli kulunut tuskin 10 vuotta siitä -
kun Watson ja Crick olivat selvittä- neet DNA:n ja geenien rakenteen.
Pohdin miten genetiikan avulla voisi ratkaista altruismin arvoituksen.
Geenit määräävät elävien olentojen fyysisen ja psyykkisen rakenteen.
Ne muovaavat sukupolvesta toiseen periytyvän luonteenomaisen nenän -
ja määräävät silmien värin.
Ne ovat kuitenkin vain ulospäin näkyvä jäävuoren huippu.
Kaikki me organismit, sinä, minä, mustekala, lemmikki ja kirahvi -
olemme eräänlaisia selviytymiskoneita -
geeniemme tarvitsemia välineitä, -
jotka hylätään, kun geeneihin koodattu tieto -
siirtyy uuteen sukupolveen.
Geenit kopioituvat sukupolvelta toiselle yhä uudestaan.
Ne ja vain ne ovat kuolemattomia.
Näkökantani luontoon on geenikeskeinen.
Eteenpäin siirtyvät geenit tuottavat hieman pitempiä kauloja -
tarkempia silmiä ja parempia suojavärejä -
auttaen välinettä selviytymään ja siirtämään geeninsä eteenpäin.
Vahvimman eloonjääminen merkitsee geenien säilymistä -
sillä vain geenit säilyvät sukupolvelta toiselle.
Geeni, joka ei pidä puoliaan, ei voi säilyä.
Sitä tarkoittaa "itsekäs geeni".
Miten itsekäs geeni voisi tukea ystävällisyyttä?
Sehän pyrkii itsekkäästi vain kopioitumaan yhä uudestaan.
Kannattaako sen tehdä kantajastaan altruistinen?
Se kannattaa sukulaisten kesken.
Altruistinen geeni voi levitä populaatiossa -
jos sen tuoma altruismi kohdistuu muihin saman geenin kantajiin -
eli se toimii perheen sisällä.
Itsekäs geeni tuottaa vanhempia, jotka suojelevat jälkeläisiään.
Ihminen voi rynnätä palavaan taloon pelastamaan lastaan.
Tätä sanotaan sukulaisvalinnaksi.
Altruismi voi myös olla vastavuoroista.
Eli rapsutetaan vuoroin toisen selkää.
Tiiviissä ryhmässä elävillä eläimillä -
voi säilyä vastapalveluksia tekevä geeni.
Yksilöt uhrautuvat toisten puolesta, antavat ruokaa toisilleen -
lähisukulaisilleen ja muillekin, -
joiden voi odottaa tekevän vastapalveluksen.
Itsekkäät geenit synnyttävät altruistisia yksilöitä.
70-luvulla kokosin nämä ajatukset kirjaksi nimeltä "Itsekäs geeni".
Ajatus, että altruismi olisi lopulta tulosta geenien kilpailusta -
herätti vastustusta, mutta on nyt laajalti hyväksytty biologian alalla.
Siinä ei ollut kuitenkaan koko totuus.
Tajusin, että meissä ihmisissä on todellakin jotain outoa.
Olemmeko lopultakaan niin kovin itsekkäitä?
Lahjoitamme rahaa keräyksiin, luovutamme verta -
suremme tuntemattomiakin kohdannutta hätää.
Haluan selvittää, miksi näin on.
Olen pohtinut koko ikäni, -
miksi ihmiset yleensä kohtelevat toisiaan hyvin.
Se näyttäisi toimivan darvinismin armotonta oppia vastaan.
Itsekkäiden geenien kannatti kyllä tuottaa pyyteettömiä eläimiä -
sillä rajalliselle ystävällisyydelle on hyviä geneettisiä perusteita.
En voi olla pohtimatta -
riittääkö se selittämään ihmisen tai simpanssin ystävällisyyden?
Hollantilainen kädellisten tutkija Frans De Waal tutkii simpansseja -
ja suhtautuu kriittisesti itsekkään geenin ideaan.
Hän uskoo, että lähin sukulaisemme osoittaa myötätuntoa tasolla -
jota ei selitä ryhmän altruismi eikä itsekkään geenin vastavuoroisuus.
Kun on esim. käyty iso tappelu -
hyvin usein joku menee häviäjän luo, ja yrittää lohduttaa tätä.
Lohdutuskäyttäytyminen on niin yleistä, että siitä voi kerätä tietoa.
De Waal väittää minun työni heijastelevan nk. pintakiiltoteoriaa.
Sen mukaan moraali on vain ohut kerros -
eläimen myötäsyntyisen pahuuden päällä.
Puhun pintakiiltoteoriasta siksi -
että 30 vuoden aikana on julkaistu paljon kirjoja siitä -
kuinka ihminen ei ole hyvä, vaan on sisimmältään paha.
Ystävällisyys on vain halua tehdä hyvä vaikutus toiseen -
ja moraali pelkkää pintakiiltoa.
Sitä minä en hyväksy.
Minusta taas ne ilmiöt, joita kuvaatte empaattisiksi -
pitää selittää jotenkin.
Minä selittäisin ne itsekkäiden geenien kautta.
Itsekäs geeni selittää yhtä hyvin sekä altruismin että itsekkyyden.
Ehkä ongelma on siinä, -
että itseään monistamaan pyrkivää geeniä sanotaan itsekkääksi.
Tämä saa ihmiset uskomaan -
että olemme itsekkäitä, koska meillä on itsekkäitä geenejä.
Ne käsitteet on pidettävä erillään.
Se on harmillinen väärinkäsitys -
sillä kirjani käsittelee nimenomaan altruistista käyttäytymistä.
Itsekkyyteen vedotaan myös poliittisessa ideologiassa.
Yhteiskunnallinen darvinismi on voimissaan täällä Yhdysvalloissa.
Sen mukaan eläimet eivät ole ystävällisiä toisilleen -
ja siksi ihmisenkään ei tule olla.
Köyhiä ei pidä auttaa. Auttakoot itseään tai kuolkoot.
En minäkään pidä sosiaalidarvinismista -
mutta luontoa ei silti pidä romantisoida ja unohtaa tosiasioita -
pohdittaessa altruismin juuria.
Uskon, että altruismi on tulosta pienen ryhmän sukulaisvalinnoista.
Ihmisen kohdalla on tapahtunut jotain erityistä.
Olemme siirtyneet sukulais- valinnasta laajempaan piiriin.
Elämme suurissa populaatioissa keskellä muukalaisia -
joiden kanssa meillä ei ole yhteisiä geenejä -
ja joilta emme odota vastapalveluksia.
Silti haluamme olla miellyttäviä.
Aivoihimme on iskostunut sääntö olla ystävällinen kaikille.
Luonnossa se toimii, koska jokainen jonka yksilö kohtaa -
kuuluu ryhmään ja on vähintäänkin serkku.
Jos näen jonkun surullisen, ehkä itkevän ihmisen -
minulle tulee lähes hillitsemätön halu mennä lohduttamaan -
kysymään, mikä on hätänä ja miten voin auttaa.
Se on voimakas tarve ja darvinilaisena uskon -
että se on perua ajalta, jolloin esi-isämme elivät pienissä ryhmissä.
Niissä heillä oli aina ympärillään sukulaisia -
yksilöitä, joilta voi odottaa vuorovaikutusta.
Nyt on toisin. Itkevä ihminen on minulle täysin tuntematon.
Silti tarve lohduttaa on jäljellä.
Se putosi. No, heitetään uusi.
Hieno koppi.
Miksi ihmiset ovat hyviä tuntemattomia kohtaan?
Ehkäpä itsekkäät geenit toimivat jotenkin suotuisasti väärin.
Sukupuolinen halu, tarve yhdyntään, on aina olemassa -
vaikka sen alkuperäinen tarkoitus torjutaan ehkäisyllä.
Se on tallella geeneissämme.
Yhtä lailla haluamme olla ystävällisiä tuntemattomille -
koska se on ohjelmoitu meihin jo silloin -
kun elimme perheryhmissä läheisten kesken -
ja saatoimme odottaa aina vastapalveluksia.
Tämä on vastavoima darvinismin väitetylle pimeälle puolelle.
Siihen liittyy muutakin:
Tietoinen ihminen pystyy nousemaan alkuperänsä yläpuolelle.
Meidän ei tarvitse apinoida luonnon julmuutta -
vaan voimme irtautua luonnosta ja elää omien arvojemme mukaan.
Darwin ymmärsi, että ihminen on ensimmäinen ja ainoa laji -
joka on kyennyt irtautumaan luonnonvalinnan julmasta otteesta.
Sivistykseemme kuuluu suojella heikkoja.
Vähämielisille, sairaille ja raihnaisille annetaan hoitoa -
sosiaalihuolto perustuu lakiin -
ja lääkärit pitävät jokaisen hengissä niin kauan kuin mahdollista.
Tämä on 999-kerho Lontoon East Endissä.
Kodittomat, alkoholistit ja huumeiden käyttäjät -
saavat kupin teetä ja lämmintä ruokaa.
Tämä on ihmiskunnan altruismia parhaimmillaan.
Hädänalaisista huolehditaan, -
sairaita hoidetaan, puutteessa olevia autetaan.
Olen sitä mieltä ollut aina, että jotain lämmintä pitää saada.
Siinä kylmettyy pahan kerran, kun nukkuu yön ulkona.
Kupillinen keittoa tekee hyvää.
Miksi tunnette tarvetta tehdä hyvää?
Olin sota-ajan lapsi. Ruokaa ei ollut liiemmin.
Siksi haluan huolehtia näistä.
Saavatpahan edes ruokaa. - Näitte siis lapsena nälkää.
Ettekä halua muiden kokevan samaa. - Niin juuri.
Tunnemme empatiaa, tiedämme, miltä lähimmäisestä tuntuu.
Puhtaasti darvinilainen yhteiskunta olisi julma ja armoton.
Onneksi luonnonvalinta antoi meille isot aivot.
Siksi olemme osanneet luoda suopean yhteiskunnan -
jossa jokainen haluaa elää.
Evoluutiolla ei ole päämäärää.
Se ei ole hyväntahtoinen eikä kauaskatseinen.
Monia se ajatus järkyttää, mutta asian voi mieltää toisinkin.
Ihminen on ainoana lajina kehittynyt tasolle -
jolla hän pystyy ymmärtämään omia itsekkäitä geenejään.
Geenit eivät anna meille käyttäytymismallia.
Koska tunnemme niiden voiman, osaamme myös kesyttää ne.
Moraalin, hyvyyden, lääketieteen, jopa verojen kautta -
voimme syrjäyttää luonnonvalinnan tyranniuden.
Kehittyneet aivomme antavat kyvyn vastustaa itsekkäitä geenejämme.
Seuraavassa jaksossa tutkimme uskonnon iskua Darwinia vastaan.
Todisteet evoluutiosta yritetään kiistää harkituin strategioin.
Darwin itsekin kävi sisäistä kamppailua teoriansa seurauksista.